Вплив китайської архітектури і мистецтва на європейську архітектуру і дизайн ХVIII- початку XX століть - Пен, Чан (Теорія та практика дизайну, 2019)
Протягом багатьох століть свого розвитку китайська архітектура виробила власні специфічні особливості, які знайшли втілення в спорудах різного функціонального призначення – імператорських палацах, храмах таоїзму, конфуціанства і буддизму, малих архітектурних формах, садово-парковому мистецтві тощо. Архітектурі та мистецтву Китаю притаманні чітке дотримання правил фен-шуй, відповідність мистецтва та архітектури традиційним релігійним віруванням, філософії та особливості соціально-політичного устрою держави, Квінтесенцією традиційних ознак давньокитайської архітектури є ансамбль імператорського Забороненого міста в Китаї, головними спорудами якого є три основні церемоніальні зали Тайхедянь (Верховної Гармонії) (кит. 太和殿), Чжунхедянь (Повної Гармонії) (кит. 中和殿) і Баохедянь (Збереження Гармонії) (кит. 保和殿). Крім них, до складу ансамблю входили розташовані за певною соціально-політичною ієрархією палацові споруди, храми і святилища. Через свою оригінальність традиційна китайська архітектура справила значний вплив на філософію, мистецтво і архітектуру європейських країн, починаючи з ХVII століття. Саме китайській архітектурно-мистецькій традиції завдячує своєю появою стиль шинуазрі, або шинуазері (від фр. сhinoiserie, букв. китайщина), різновид течії орієнталізму, який зародився під впливом діяльності Ост-Індської торговельної компанії, виготовлення делфтських фаянсових виробів і голанських лакових меблів в китайських традиціях, виразився в трансформації традиційних прийомів середньовічного китайського мистецтва і архітектури в мистецтві та архітектурі Європи переважно в ХVIIІ столітті. Стиль шинуазрі по суті являв собою наслідування східного мистецтва і архітектури взагалі, екзотики Сходу взагалі, не обмежуючись лише безпосередньо китайськими традиціями. Згодом китайські впливи відчувалися у більш пізніх стилях історизму і модерну. Разом з тим, європейські варіації не можуть вважатись точним втіленням китайських архітектурно-мистецьких і дизайнерських традицій, враховуючи довільне використання форм і мотивів від китайського філософсько-релігійного символічного підґрунтя, іншу поліхромію і спрощеність форм і декору.