ПІЗНІЙ МОДЕРНІЗМ І НЕОМОДЕРНІЗМ У ФОРМОТВОРЕННІ САКРАЛЬНОГО ПРОСТОРУ - Гнатюк, Лілія Романівна (Теорія та практика дизайну, 2023)
Проаналізовано архітектурні стилі другої половини ХХ століття, зокрема модернізм і неомодернізм. Представлено думки провідних теоретиків культури. Репрезентовано риси, характерні для культури кінця століття. Розглянуто архітектуру сакральних споруд, зведених за принципом інженерної науки. Визначено, що об’єкти, створені в цей час, попри їх модерних вигляд, несуть семантичні риси традиційних храмів. З’ясовано, що відкриття співпраці з митцями стало ознакою відмови від модерністської тези про те, що архітектурна діяльність є конструктивною чи дослідницько-науковою, а не мистецькою. Виявлено, що для неомодернізму характерне розуміння багатьох нераціональних архітектурних умов, що виявляється в дивній логіці неповаги до визнаних суперечностей пізнього модернізму. Мета. На основі аналізу сучасних тенденцій формоутворення сакрального простору виявити особливості розвитку й основні характеристики пізнього модернізму та неомодернізму. Методологія. Використано теоретичні методи дослідження, аналіз закордонного досвіду зведення храмів. Застосовано графоаналітичний метод. Результати. Установлення ключових напрямів розвитку й організації сакральних комплексів. Наукова новизна. Представлено погляд, що пізній модернізм і неомодернізм стали результатом промислового розвитку й інженерної думки. Попри це, виявлено тяжіння до історичних і традиційних ремінісценцій. Практична значущість. Проаналізована форми окремих сакральних споруд і способи організації їхніх інтер’єрів у модерних формах, що можна використати в подальшому розвитку храмової архітектури. Розглянуто використання метафоричної мови архітектури, заснованої на світі візуальних людських виробів і їхніх іконографічних відмінних рисах. Виявлено необхідність ураховувати взаємозв’язок між визначеними формами та повідомленнями, що через них передаються, у формотворенні сакрального простору.